![Négy embert ölt meg a bomba, aminek Hitlerrel kellett volna végeznie](https://assets.telex.hu/images/20240715/1721021598-temp-CkHALG_hero-normal:xl.jpg)
„Magyarország Kormányzója Hitler vezér és kancellárhoz az ellene elkövetett merénylet szerencsés meghiúsulása alkalmából meleghangú táviratban fejezte ki örömét afelett, hogy a Vezér az Isteni gondviselés rendeléséből sértetlenül megmenekült. Vitéz Sztójay Döme miniszterelnök a magyar kormány és a magyar nemzet nevében ugyancsak táviratban fejezte ki jókívánságait a szerencsés megmenekülés alkalmából.”
A Magyarság című nemzetiszocialista lap 1944. július 25-én a fenti módon idézte az MTI egyik közleményét, amiben vezető magyar politikusok annak örültek, hogy Hitler pár nappal korábban túlélt egy ellene tervezett merényletet. A szövegezésből látszik, hogy milyen idők jártak akkor: Sztójay fasiszta bábkormánya volt hatalmon, legalábbis látszólag, mert valójában Magyarország német megszállás alatt volt. Egy hét múlva a kontinens másik felén Winston Churchill brit miniszterelnök így kommentálta a sikertelen merényletet:
„A Német Birodalom legfontosabb vezetői egymást gyilkolják vagy próbálják meggyilkolni, miközben a szövetségesek bosszúálló seregei közelednek hatalmuk egyre szűkülő köréhez.”
Európa felbolydult a hírre, hogy német tisztek összeesküvést szőttek Hitler ellen és majdnem sikerült meggyilkolniuk. Néhány héttel a normandiai partraszállás után derült ki, hogy Hitler környezetében megosztottak a náci vezetők és vannak, akik bármi áron leváltanák őt. Egyre több jel mutatott arra, hogy közel a második világháború vége – amit az összeesküvésben részt vevők közül végül nagyon kevesen érhettek meg.
A bomba, ami túl későn robbant
Az éppen nyolcvan éve, 1944. július 20-án lezajlott merénylet a sokadik kísérlet volt, amivel a Führert megpróbálták eltenni láb alól. Élete során több tucatszor próbálták megölni őt, többnyire német csoportok vagy magányos tettesek. Ezek a tervek különféle okokból hiúsultak meg: volt, amit a szervezők fújtak le, volt eset, amikor a Gestapo elfogta a merénylőt még mielőtt akcióba lépett volna, de olyan is, hogy a Hitler közelében elhelyezett bomba csütörtököt mondott. A sok kísérlet gyanakvóvá tette Hitlert aki emiatt szándékosan kiszámíthatatlanná tette a napirendjét. Időpontokat, helyszíneket változtatott meg az utolsó pillanatban, néhány alkalommal így sikerült elkerülnie a halált.
Ez történt például 1939. november 8-án is, amikor csak néhány percen múlott a dolog. Egy német asztalos, Georg Elser, aki a Führert okolta rossz helyzetéért és a háborúért, saját készítésű bombával akarta megölni a náci vezetőt. Miután megtudta, hogy Hitler beszédet tart majd egy sörözőben, több éjszaka alatt részletekben becsempészte bombáját a kocsmába és beépítette egy tartóoszlopba. A detonátort 21:20-ra állította be, mert a terv szerint a Führer kilenckor kezdte volna a beszédét. Hitler azonban előbbre hozta a programot és már nyolckor fellépett a sörözőben a pulpitusra. Kilenc után pár perccel távozott a helyszínről, 13 perccel később pedig Elser bombája felrobbant. A detonáció miatt nyolc ember meghalt és 62 megsebesült, Elsert a Gestapo rögtön elkapta és hat év fogság után 1945-ben a dachaui koncentrációs táborban agyonlőtték.
Elser egy elkeseredett kisember volt, de komolyabb konspirációk is szövődtek Hitler ellen, 1944-re pedig már a német vezérkar egy jelentős része holtan akarta látni őt. A Führer 1934-ben szerezte meg a teljhatalmat a hosszú kések éjszakája után (szintén nemrég volt évfordulója), de tíz évvel később már jóval ingatagabb volt a helyzete. Az évek óta zajló háború a Harmadik Birodalmat is megviselte, a hadigazdaságra állított ország még a megszállt európai országok kifosztásával is egyre kevésbé bírta a katonai terheket. A német seregnek a keleti frontról, majd Afrikából is súlyos vereségek után kellett visszavonulnia, a szövetségesek felől pedig egyre nőtt a nyomás, 1943-ban már német városokat kezdtek bombázni. Több német katonai vezető úgy vélte, hogy a háború vesztésre áll, és ez a hangulat megágyazott egy új összeesküvésnek.
A konspirációban a német hadsereg, a Wehrmacht olyan tábornokai is részt vettek, akik már 1938-ban is tervet szőttek a hatalomátvételre: Hans Oster, Ludwig Beck és Erwin vom Witzleben. Az összeesküvés egyik vezetője Oster volt, mellette Henning von Tresckow ezredes és Friedrich Olbricht tábornok voltak a fő szervezők. Ügyükhöz katonai vezetők mellett egykori politikusokat is sikerült megnyerniük, például Carl Goerdelert, Lipcse korábbi polgármesterét. 1943 nyarán pedig csatlakozott hozzájuk az 1944. július 20-i merénylet kulcsfigurája, gróf Claus Schenk von Stauffenberg ezredes.
Védelmi tervből puccseszköz
Bár a történet több filmes feldolgozása is pozitív színben tünteti fel az összeesküvőket – különösen Stauffenberget –, érdemes azért megjegyezni, hogy ők is nácik voltak. Valamilyen szinten mind hittek a nemzeti szocializmus eszméiben, csak sokan azt gondolták, hogy nem a Hitler által kijelölt irányt kell követni ezen belül. Stauffenberg például ellenezte a zsidók megölését, de azt azért vallotta, hogy a zsidó kultúrának és a zsidóknak nincs helyük Németországban.
Az ideológiai ellentétek mellett a háború helyzete is táplálta az összeesküvést: Tresckowék azt remélték, hogy ha Hitlert megölik és államcsínyt hajtanak végre, jobb feltételekkel köthetnek békét a szövetségesekkel. Hogy ez mennyire volt reális elképzelés, arról mai napig vitatkoznak a történészek, de nem kizárt, hogy a szövetségesek tudtak arról, mire készülnek a konspirátorok.
A szervezkedők éppen azt a tervet akarták Hitler ellen fordítani, amivel a Führer meg akarta védeni magát az összeesküvésektől. Hitler érezte, hogy a társadalomban és a katonai vezetésben növekedő elégedetlenség belső lázadáshoz vezethet, ezért 1943-ban utasítást adott a Valkűr-terv (Unternehmen Walküre) kidolgozására. Ennek lényege az volt, hogy vészhelyzet – például egy puccskísérlet – esetén a tartalék hadsereget gyorsan harckészültségbe lehetett rendelni. Az eredeti tervet Olbricht tábornok dolgozta ki, így volt hozzáférése a dokumentumhoz.
Az összeesküvés első lépéseként ő és Tresckow módosították a tervet: beleírták, hogy a Führer halála esetén a tartalék haderő nem csak riadóztatható, de akár be is vethető. Az volt az elképzelésük, hogy miután megölik Hitlert, a Valkűr-tervet életbe léptetve a tartalékosokkal gyorsan őrizetbe veszik az SS vezetőit és minden olyan potentátot, aki akadálya lehetne a puccsnak. A tervhez viszont meg kellett nyerniük a tartalék haderő vezetőjét, Firedrich Fromm vezérezredest, mert Hitleren kívül csak ő adhatta parancsba a Valkűr-terv megindítását. Fromm nem csatlakozott az összeesküvőkhöz, inkább kivárt: tudta, hogy kik szervezkednek, de nem támogatta őket – viszont nem is szólt a Gestapónak.
Tresckowék 1943 tavaszától kezdve többször is megpróbálták megölni Hitlert, de mindig kudarcot vallottak, több esetben is azért, mert az akkor már nagyon óvatos vezér az utolsó pillanatban változtatott a napirendjén. A legközelebb talán akkor jutottak a sikerhez, amikor 1943 márciusában egy likőrnek álcázott bombát feljuttattak a repülőre, amin a Führer utazott. A csomag a repülő rakterében feküdt, de a hideg miatt a detonátor befagyott és a bomba nem robbant fel. 1944 júliusára már sürgetővé vált az ügy: a szövetségesek már a szárazföldön nyomultak előre nyugaton, keleten pedig közeledtek a szovjetek. Ekkora Olbrichték már Stauffenbergre számítottak a merénylet elkövetésében, miután az ezredes bekerült a tartalékos haderő vezetőségébe és így jogot szerzett ahhoz, hogy a Führer közelében legyen.
Négyen belehaltak, Hitler nem
Stauffenberg már július 14-én és 15-én is kész lett volna a merényletre, de mindkét esetben lefújták az akciót, mert Hitler, valamint két hű embere, Göring és Himmler (utóbbi az SS vezetője volt) nem tartózkodott egy helyen. Tresckow és Olbricht ugyanis úgy gondolták, hogy a Valkűr-terv akkor lehet sikeres, ha Hitlerrel együtt Göringet és Himmlert is elintézik. Miután azonban a Gestapo kezdte megneszelni, mi készül, pár nappal később, július 20-án már azzal is megelégedtek volna, ha Hitlert sikerült megölni.
Aznap a Führer kelet-poroszországi bunkerében, a Farkasveremben (Wolfsschanze) tartott délután fél egykor megbeszélést, amire Stauffenberg is hivatalos volt. Az ezredes plasztikbombát rejtett a táskájába, amit egy tolldetonátorral élesített. Amikor megjelent az értekezleten, a táskát az asztal alá tette, közvetlenül Hitler közelében. Ezután a tervnek megfelelően a gróf telefonhívást kapott Berlinből és elhagyta a termet – ez nem volt gyanús, az ilyen megbeszéléseken megszokott volt a jövés-menés. Stauffenberg az épületet is elhagyta, és pár perccel később, 12:42-kor a bomba felrobbant.
![A terem a robbanás után – Fotó: Gedenkstaette Deutscher Widersta / AFP](https://assets.telex.hu/images/20240715/1721022116-temp-linHIo_cikktorzs:xl.jpg)
Hitler a detonációban csak könnyebben sérült meg: mindkét dobhártyája beszakadt, kisebb égési sérüléseket szerzett és a felrobbant asztal szilánkjait kellett eltávolítani a lábából. Hogy nem halt meg, azt több, számára szerencsés tényezőnek köszönhette. Egyrészt a táskát kicsit arrébb tette az asztalnál álló Heinz Brandt ezredes, miután kétszer is véletlenül belerúgott – így a bomba messzebb került Hitlertől. Másrészt Stauffenbergnek a tervezett két kiló robbanóanyag helyett csak egyet sikerült élesítenie, mert megsürgették és kis híján rányitottak, miközben a bombával ügyködött – így a bomba kisebbet robbant. Harmadrészt aznap forró nyári nap volt, ezért Hitler a betonbunker helyett egy szellősebb házba helyezte át a találkozót, a bomba pedig vélhetőleg nagyobb pusztítást végzett volna a zárt bunkerben.
A robbanás így is ölt, csak nem a Führert: három tiszt (köztük Brandt) és egy gyorsíró életét vesztette, hárman súlyosan megsebesültek, a teremben levő további 17 ember pedig kisebb-nagyobb sérülésekkel megúszta a merényletet. A detonáció pusztítása kintről is látványos volt, és amikor Stauffenberg látta, hogy a házat szinte szétveti a robbanás, biztos volt abban, hogy Hitler meghalt. Azonnal Berlinbe repült, ahova három óra körül érkezett meg, majd Olbrichthoz sietett a Wehrmacht főhadiszállására, a Bendlerblockba. A tábornok egészen addig bizonytalankodott, a halálhír megerősítésére várt, és csak Stauffenberg meggyőzésére, jelentős késéssel léptette életbe a Valkűr-tervet, Fromm nevében.
Ezután Frommhoz mentek, aki viszont addigra már értesült arról, hogy Hitler él, és nem akart részt venni a puccsban. Az ellenkező Frommot megkötözték, de közben már a Führer emberei is akcióba léptek és minden lehetséges csatornán közölték, hogy a vezér él. Drámai pillanat volt, amikor egy berlini tartalékos osztag érkezett Goebbels propagandaminiszter letartóztatására, Goebbels pedig az osztagot vezető őrnagynak átadott egy telefonkagylót. A túloldalon személyesen Hitler szólalt meg és parancsot adott a puccs leverésére. Ahogy a merénylet kudarcának híre terjedt, egyre többen hátráltak ki Stauffenbergék mögül, este pedig a Führer már a rádióban is beszédet mondott (az összeesküvők ugyanis elkövették azt a hibát, hogy nem vonták ellenőrzésük alá a médiát).
Hiába indult meg a Valkűr-terv Berlin mellett Bécsben, Párizsban és más városokban is, a konspiráció késő estére összeomlott. A már újra Hitlert szolgáló tartalékos haderő lefegyverezte Stauffenbergéket és kiszabadította Frommot. A parancsnok dühöngött és rögtönítélő bíróságot szervezett, ami Stauffenberget, Olbrichtet és még két tisztet sortűz általi halálra ítélte, valamint a civilként ott tartózkodó Beckre is kimondta a halálos ítéletet. Éjfél után tíz perccel a Bendlerblock udvarán ki is végezték a négy tisztet. „Éljen a szent Németország!” – kiáltotta Stauffenberg a kivégzőosztag előtt. Beck engedélyt kapott az öngyilkosságra, de miután a próbálkozása után életben maradt, őt is lelőtték.
Megtorlás és propaganda
Fromm valószínűleg azért intézte el ilyen gyorsan Srauffenberget és társait, hogy ne derüljön ki, hogy ő is tudott az összeesküvésről. Ezzel azonban nem mentette meg a saját életét: a Gestapo két nap múlva elfogta és bíróság elé került. Végül nem tudták rábizonyítani, hogy tudott a merényletről, így árulásért ítélték el. 1945. március 12-én végezték ki sortűzzel.
Hitler mindenkit holtan akart látni, akinek egy kis köze is volt a merénylethez. A Gestapo 400 nyomozója dolgozott az ügyön, de nem volt nehéz dolguk: az egyik tiszt páncélszekrényében megtalálták az összeesküvés részletesen kidolgozott tervét. A következő hónapokban körülbelül hétezer embert tartóztattak le és ötezret kivégeztek. Nem csak olyanokat, akik részt vettek a konspirációban: az összeesküvők családtagjait sem kímélték, továbbá Hitler kihasználta a lehetőséget arra, hogy megszabaduljon egyéb belső ellenfeleitől is.
A perek augusztustól év végéig folytak Roland Freisler vérbíró vezetésével, aki gyalázkodva ítélte halálra az összeesküvés életben maradt vezetőit. A kivégzések augusztus 8-án kezdődtek, ekkor hajtották végre Witzlebenen és néhány társán az ítéletet. Húskampókra akasztották őket vékony kötéllel, haláltusájukat filmre vették és elküldték a Führernek. A kivégzések egészen 1945. áprilisáig elhúzódtak, ekkor akasztották fel például Hans Ostert is. Voltak, akik nem várták meg a felelősségre vonást. Tresckow a keleti fronton szolgált, amikor megtudta, hogy a tervük kudarcot vallott. Kézigránáttal lett öngyilkos. Erwin Rommel, az észak-afrikai hadszíntéren legendássá vált tábornok, a Sivatagi Róka is megölte magát, miután kiderült, hogy tudott az összeesküvésről és felajánlották neki az öngyilkosság lehetőségét.
A goebbelsi propaganda változatos hazugságokat terjesztett az összeesküvőkről, a nyugati oldalról támogatott akciónak állítva be a puccskísérletet. Ez a korabeli magyar sajtóban is megjelent. „Egy ellenséges hatalomtól indult ki a Hitler ellen megkísérelt merénylet terve” – írta például a Magyarság. „Angliából hozták be a merénylethez használt bombát” – fogalmazott az Új Magyarság. „A résztvevők közül senki sem volt közelebbi kapcsolatban az arcvonallal, nem szólva arról, hogy egyik sem harcolt sem jelenleg, sem a közelmúltban az arcvonalon” – írta szintén az Új Magyarság. „Angol származású felesége volt a Hitler elleni merénylőnek” – állította a Virradat című nyilas hetilap.
Mindebből szinte semmi nem volt igaz, Stauffenberg felesége, Nina például német nemesi családból származott. A felrobbantott plasztikbomba valóban angol gyártmányú volt, de nem a merénylet kedvéért hozták be: az összeesküvők az elfogott szövetséges katonáktól hadizsákmányként lefoglalt robbanószert dézsmálták meg. Az is hazugság volt, hogy az összeesküvőknek ne lett volna harctéri tapasztalatuk. Stauffenberg például a lengyelországi, a franciaországi és az észak-afrikai hadjáratban is részt vett, utóbbiban 1943-ban súlyosan meg is sebesült, elveszítve egyik szemét, jobb kezét és a bal kezén is két ujját.
![Fotók Stauffenbergről a Német Ellenállási Emlékközpontban 2009-ben – Fotó: John Macdougall / AFP](https://assets.telex.hu/images/20240715/1721021709-temp-gnOMej_cikktorzs:xl.jpg)
A megtorlás kevés túlélője közé tartoztak Stauffenberg családtagjai. Feleségét, négy gyereküket és még néhány rokont letartóztattak, az ezredes várandós felesége a börtönkórházban szülte meg ötödik gyereküket. Himmler úgy gondolta, az áruló egész nemzetségét ki kell irtani, de végül csak Stauffenberg egyik testvérét végezték ki. Az ezredes felesége koncentrációs táborba került, a gyerekek nevelőintézetbe, de a háború után újra egyesült a család. Nina Schenk von Stauffenberg 2006-ban halt meg, 92 évesen.
Tom Cruise, a náci
A merényletet természetesen több film is feldolgozta, a legismertebb talán a 2008-as Valkűr, amiben Tom Cruise játssza Stauffenberget. Ez a film meglepően jól követi a eseményeket, csak néhány ponton tér el a valóságtól – és persze egy hollywoodi drámától nem meglepő módon eléggé idealizálja Stauffenberg alakját. Az ezredes személyének, indítékainak megítélése máig vitatott. Németországban inkább pozitív figura: kivégzésének helyén ma emlékmű áll, a Bundeswehr újoncai pedig 1999 óta a merénylet napján esküdnek fel Németország védelmére.
Hogy mi történt volna, ha a merénylet sikerül, és az összeesküvők megszerzik a hatalmat, azóta is a történészek egyik kedvenc gondolatkísérlete. Könnyen lehet, hogy Németország korábban kapitulál és a háború több millióval kevesebb áldozattal jár a frontokon és a koncentrációs táborokban. Ugyanakkor Stauffenbergék is nácik voltak, olyan elképzelésekkel, amik megnehezítettek volna egy esetleges békekötést (Goerdeler például úgy tervezte, hogy Ausztria Németország része marad).
Azt viszont ismerjük, mi lett a kudarc eredménye. Hitler minden túlélt merényletkísérlettel egyre jobban hitt abban, hogy ő valamiféle kiválasztott, akire magasabb hatalmak vigyáznak. Miután nyolcvan évvel ezelőtt megúszta a robbanást a Wolfsschanze melletti házban, fanatizmusa tovább nőtt, ugyanakkor még gyanakvóbb és zárkózottabb lett. Lassan elvesztette a realitásérzékét, tévedhetetlennek hitte magát még olyankor is, amikor nem volt tisztában a hadászati helyzettel. A keleten és nyugaton egymás után következő újabb vereségek hatására mentálisan összeomlott, egészsége is leromlott. 1945. április 30-án aztán ő sem látott már más megoldást, csak a halált.
(A magyar újságidézetek forrása az Arcanum archívuma volt.)
A Transtelex egy egyedülálló kísérlet
Az oldal mögött nem állnak milliárdos tulajdonosok, politikai szereplők, fenntartói maguk az olvasók. Csak így lehet Erdélyben cenzúra nélkül, szabadon és félelmek nélkül újságot írni. Kérjük, legyél te is a támogatónk!
Támogató leszek!